HAVANNA 2016
Med djup sorg måste jag meddela-
-att vi i dag har mist den kubanska revolutionens högste befälhavare-
-Fidel Castro Ruz.
Med anledning av Fidel Castros död-
-utlyser Kuba nio dagars landssorg.
-Var Compay Segundo här? -Nej, aldrig.
Inte?
Compay Segundo var borta vid 60:e gatan-
-och blev tillsagd att Buena Vista Social Club låg ditåt.
-Gick han dit då? -Ja, det var med i en dokumentär.
Han kom aldrig till Buena Vista Social Club.
-Och den låg här? -Ja.
Det var här den riktiga Buena Vista Social Club låg.
Det var en klubb enbart för svarta.
En klubb för svarta arbetare. Det är ett berömt ställe.
Och det var berömt även förr i tiden.
Inte bara nu, på grund av all uppmärksamhet på senare år.
Förr var det ett väldigt viktigt ställe.
Det här var garderoben. Folk kom in här...
...och hängde in sina rockar och hattar.
Sen dansade de.
Hela den här gården tillhörde Buena Vista Social Club.
Det var en klubb för svarta.
Det var här man uppträdde och dansade.
Nu är det ett gym. Det är väldigt modernt.
Tänk er att det fanns en scen här.
Det var en enorm danslokal.
Den här väggen fanns inte här.
Det här är det ursprungliga golvet.
Det var på det här golvet som folk dansade-
-och njöt av livet.
Det var som i en film eller en dröm.
"Nu? Ska du bli berömd nu?"
"Nu när rösten är förstörd och du knappt kan gå?"
"När du måste gå med käpp?"
"Nu?"
Vad vet de här människorna om Kuba egentligen?
Vad vet de om vår historia?
Vad vet de om allt som vi har gått igenom?
FÖRKOLONIAL TID: TAÍNOFOLKET FIRAR HÖGTIDER MED MUSIK
1492: SPANIEN TAR ÖVER KUBA
URSPRUNGSBEFOLKNINGEN BLIR NÄSTAN UTROTAD
1500-TALET: SLAVAR TAS IN FRÅN AFRIKA
1844: "PISKANS ÅR" MOTSTÅNDSRÖRELSEN TRYCKS NER
1886: SLAVERIET AVSKAFFAS PÅ KUBA
1880-TALET: MUSIKSTILEN SON FÖDS PÅ ÖSTRA KUBA
1895: POETEN JOSÉ MARTÍ ELDAR PÅ SJÄLVSTÄNDIGHETSRÖRELSEN
1899: KUBA BLIR SJÄLVSTÄNDIGT FRÅN SPANIEN
1900-TALET: AFRIKANSKA TRUMMOR, ÄVEN KONGATRUMMAN, FÖRBJUDS
1922: KUBANSK RADIO SPRIDER SONMUSIKEN ÖVER ÖN
1940-TALET: ARSENIO RODRÍGUEZ ÅTERINFÖR CONGAS I SINA NUMMER
1950-TALET: DEN GYLLENE ERAN FÖR KUBANSK MUSIK
113 MIL
Är den här grejen på? Hörs jag?
Bra.
Okej. Stort tack för att ni är här.
Välkomna till presskonferensen för de allra första livekonserterna.
Det har sålts nästan en halv miljon exemplar av albumet.
Det har vunnit en Grammy. Wim Wenders är här och filmar en dokumentär.
-Hur började allt? -Förlåt, jag förstår inte.
-Hur har er resa sett ut? -Okej.
Jag och Juan de Marcos hade pratat om att spela in ett storbandsalbum-
-med 50-talskänsla.
Och vi ville jobba med östkubanska musiker och afrikanska gitarrister.
Jag frågade Ry om han ville haka på och han sa ja.
Men afrikanerna dök aldrig upp, så då blev det som det blev.
Jag ville utgå från de kubanska rötterna-
-och våra förfäder.
Nick och jag började prata-
-och han sa: "Ja, jag vill göra det här projektet med dig."
Ry Cooder är en av mina idoler. Det här var på faxens tid.
Så jag faxade Ry och berättade om idén.
Telefonen ringde direkt och receptionisten sa: "Nån söker dig."
Jag sa: "Vem är det?" "Ry Cooder."
Jag tänkte: "Väldigt lustigt." Och så tog jag luren och sa "hallå?"
Och en basröst svarade: "Är det här Nick Gold?" Jag blev helt paff.
Studion är fantastisk. Så fort man kommer in känner man sig som hemma.
Nackdelarna är ganska lustiga.
Den största nackdelen är att det just nu regnar in genom taket.
Det finns historia här. Man har spelat in musik här i 50 år.
Jag kanske romantiserar nu, men jag tycker att man känner det.
Jag extraknäckte i en jazzbutik i London-
-och hittade en skiva av Arsenio Rodríguez.
Den var helt olik allt annat. Jag blev förälskad i kubansk musik.
Hej.
Det här är alla inspelningar från de senaste 40 åren.
Här finns inspelningar av alla. Det är fantastiskt.
När Marcos började prata om sitt drömprojekt-
-sa han: "Den här pianisten lever och är verksam på Kuba nu."
"Den här trumpetaren är verksam på Kuba nu."
Jag trodde att alla hade slutat spela eller att de var döda.
Han sa att han hade hittat Arsenios originalpianist Rubén González.
Arsenio bodde två portar från mig.
Jag hörde honom spela på sin tres varje dag.
Han sa: "Kom hit." Han var blind.
Han kände med handen över mitt ansikte så här.
Jag sa: "Vad är det?" Han sa: "Du är snygg."
Jag sa: "Nej, jag gillar bara musik."
Han sa: "Du får heta El Bonito. Du börjar i bandet nästa vecka."
Fram till 40-talet var det förbjudet att spela congas på Kuba.
Det påminde folket vid makten-
-om ljudet av afrikanernas trummor under slaveriet.
Den förste att återinföra congas i sitt band var Arsenio Rodríguez.
Arsenio är en av de största musikerna i Kubas historia.
Han la grunden till allt från salsa och mambo-
-till modern latinamerikansk dansmusik runtom i världen.
När jag spelade sa han: "Gör så här i stället. Det låter bättre."
Efter ett tag blev jag väldigt duktig på kubansk musik.
Jag hade ett piano, men med tiden, eftersom det var av trä-
-började skadedjuren äta sig in i det.
Till slut hade de försört hela pianot.
Dörren var olåst och han sprang bokstavligen fram till pianot.
Ja, så gott han kunde. Han var ju en gammal man.
Jag ville få tag i den störste kubanske trumpetaren i modern tid.
Guajiro Mirabal.
Jag jobbade på Tropicana Club i 30 år.
Jag har ägnat en stor del av mitt liv åt-
-den kubanska musiken.
Inte för att skryta, men jag var bäst på Kuba.
Eliades Ochoa.
Hur är läget?
Eliades Ochoa är själva symbolen för lantlig musik.
Det är härifrån jag kommer. Jag föddes precis här i närheten.
Jag föddes i bergstrakten i provinsen Santiago de Cuba.
Det är nåt speciellt med Santiago.
Vi är en blandning mellan spanjorer, afrikaner och kubaner.
I varje gathörn spelar nån gitarr eller congas.
Här dricker man sin rom utan is.
Folk festar till gryningen.
Varken mamma eller pappa hade jobb. Vi var sex syskon.
Livet var tufft. Väldigt tufft.
Redan som barn började jag tjäna mitt uppehälle-
-genom att spela musik på bordeller och barer.
Det här var prostitutionskvarteren.
På de här gatorna var rummen fulla av kvinnor.
De hjälpte mig verkligen.
Pío Leyva var en av de största inom son.
Ingen lärde mig att sjunga.
Jag sjunger för att... Jag vet inte. Det kommer från hjärtat.
Den store basisten i den gamla generationen var Cachaíto López.
Jag spelade fiol.
Men min farfar tvingade mig att spela bas-
-för att det var en familjetradition.
Det finns 30 basister i min släkt. På ett ungefär.
Barbarito Torres är sin generations bästa lutenist.
Min gudfar var en av Kubas bästa lutenister.
Luciano Monet.
Så när jag var tio år gammal fick jag en luta.
Jag började väva in flera stilar i folkmusiken.
Till exempel funk och rock.
Man började kalla mig "lutans Jimi Hendrix".
Musiken flödar inne i huvudet på mig.
När jag börjar improvisera blandas allt och så skapar jag nåt eget.
När jag kom till studion-
-ville Ry Cooder och Juan de Marcos spela ett kassettband för mig.
Det var en låt som gick...
Sen kom det ett lutsolo.
Jag sa: "Vad fan, det där är ju jag!"
Lutenisten på kassettbandet var jag.
Jag är 90 år gammal. Drygt.
-Vad är min hemlighet? -Det vill jag veta.
Överdriv inte.
Man ska inte unna sig för mycket av nåt.
Hör här...
Om jag äter kyckling äter jag bara en liten portion-
-så att jag inte tröttnar på det.
-Då har jag kvar suget nästa dag. -På mer kyckling.
Den andra hemligheten har med kärlek att göra.
Där har jag samma strategi som med kycklingen.
Compay var som en bok. Han visste allt. Han levde i nästan hundra år.
Jag är en av de första sonmusikerna från Santiago.
Jag spelar son och jag tänker inte sluta nu.
Son representerar kubanernas själ.
För oss kubaner är musik som mat.
När livet har varit svårt har vi skapat musikstilar-
-som har hjälpt oss att överleva.
Son utvecklades av slavarna under slutet av 1800-talet.
Människor från olika delar av Afrika tog med sig sin musik-
-och den blandades med europeisk musik.
Son utgör faktiskt grunden till all dansvänlig tropisk musik-
-i hela Amerika.
Jag föddes här 1907.
Man spelade son ända till morgonen.
Vi har ett uttryck: Hasta el chocolate.
Det betyder: "Till gryningen."
Jag grundade duon Los Compadres.
Den som sjöng huvudstämman kallades Compay Primo.
Och den som sjöng andrastämman kallades för Compay Segundo.
Nån sa: "Du borde spela i Havanna."
"Du är jätteduktig på gitarr."
Jag köpte en biljett till Bayamo.
När jag kom dit gick jag till tobaksfabriken.
När jag var 14 lärde jag mig att rulla cigarrer.
Jag jobbade tills jag hade råd att köpa en biljett till Las Tunas.
Till slut kom jag till Havanna år 1934.
Det var mycket liv och rörelse i Havanna på den tiden.
Det spelades mycket musik på kaféer och klubbar.
Det fanns klubbar för vita och klubbar för svarta.
På 30-talet var rasismen väldigt utbredd.
Min pappa var musiker. Han spelade med Arsenio.
Han fick spela för en peso tills det sista fyllot gick hem.
Svarta musiker fick inte spela på vita klubbar.
Det fanns klubbar för fattiga svarta-
-till exempel Buena Vista Social Club.
Den mest kända var Buena Vista.
Danslokalen var liten, men gården var enorm.
Jag spelade på klubbar i princip varje dag.
Det var bara vita som fick spela på kabaréerna.
På Hotel Nacional fanns det svarta, men de fick inte vara för mörka.
De valde ut folk och sa: "Hitta nån som är ljusare. Inte så där mörk."
Här låg det en klubb.
Den var suverän.
Jag spelade i orkestern här när jag var 17 år gammal.
Det finns ett ordspråk som lyder: "Att minnas är att leva på nytt."
När man gick runt i studion hörde man Rubén spela.
Gick man lite längre hörde man Compay komponera-
-eller spela nåt av sina mästerverk i miniatyr.
Och ännu lite längre bort satt Eliades och spelade.
Ry hade en liten diktafon som han gick runt och spelade in på.
Nästa dag kom han och sa: "Den här?"
Han sa: "Kan vi hitta en sångare med mjukare röst?"
Barbarito sa: "Ibrahim Ferrer. Han som sjöng med Los Bocucos."
Jag var hemma och putsade ett par skor.
Jag hade inget för mig. Då kom en man och sa: "Nån söker dig, Ibrahim."
Jag sa: "Vem då?" Det var Juan de Marcos.
Ibrahim var en av de fattigaste.
Han putsade skor för att kunna överleva.
Jag var ledsen och arg. Jag ville inte sjunga mer.
Jag ville inte leva mer.
Jag var väldigt besviken på musiken.
På grund av det jag just berättade.
När jag gick i pension var jag oerhört besviken på musiken.
Han sa: "De betalar." Då sa jag: "Okej, då kör vi."
Jag bytte om, tvättade ansiktet och stack iväg.
Ibrahim kom med skoputsfläckar på byxorna.
När han kom in vände sig Eliades om-
-och började spela "Candela", en låt från Santiago.
Ibrahim började sjunga direkt. Sen var isen bruten.
Låten heter "Ay Candela" och är skriven av Faustino Oramas.
Jag brukade sjunga den.
Jag började sjunga med...
Jag gjorde det utan att veta att de spionerade på mig.
Jag åkte inte dit för att spela in låtar. Jag skulle köra.
Rubén var otålig och började improvisera vid pianot.
Jag sa åt honom att spela "Dos Gardenias".
Han började på "Dos Gardenias". Så fort han öppnade munnen...
Det var chockartat. Han sjöng så vackert.
Min vän Juan de Marcos...
...och min vän Ry här...
...och Nick... De upptäckte mig.
Omara spelade in en våning under och kom upp till oss.
När jag hörde Ibrahims vackra röst började jag gråta.
Jag kände igen rösten.
Omara är en av vårt lands absolut största sångerskor.
Juan de Marcos bad mig att sjunga en låt.
Han frågade: "Vad ska du sjunga?"
Jag sa att jag tänkte sjunga "Veinte Años".
Min pappa lärde mig den när jag var fyra.
Jag bodde i det här huset.
Jag bodde här när jag var liten.
-Ni har gjort om uteplatsen, va? -Nej, den är likadan.
Nej, den hade inte det där.
Här fanns det ett litet badrum, men de har byggt ett nytt.
Vi var väldigt lyckliga.
Ibland hade vi ingen mat. Vi fick dricka sockrat vatten.
Vi var väldigt fattiga. Men räknat i kärlek var vi miljonärer.
I det här lilla rummet lärde pappa mig "Veinte Años".
Pappa sa: "Kom och sätt dig här. Jag ska lära dig en sång."
Min mamma var vit.
Hon kom från en rik familj.
Pappa var svart. Min farmor var slavinna hemma hos min mamma.
De lekte med varandra utan att veta nåt om ras.
Hon blev förälskad i min pappa. Familjen tog avstånd från henne.
OMARAS FARFARS SLAVPAPPER
Pappa sa: "Du kommer att bli en stor sångerska."
Jag förstod inte vad han pratade om.
1952 bestämde jag och några vänner oss för-
-att bilda en kvinnlig kvartett.
Den hette Cuarteto d'Aida.
Jag tyckte om att dansa balett.
Varje år provdansade man för att försöka bli antagen till baletten.
Jag fick gå därifrån med tårar i ögonen, för jag blev aldrig utvald.
Jag förstod inte varför bara vita fick dansa balett.
Men alla får sjunga.
Compay Segundo bodde i huset där borta.
Compay Segundo bodde i Havanna en kort period.
Då bodde han på hörnet där, högst upp.
Jag gick hem till honom en gång för att provsjunga.
Jag sjöng i hans grupp.
Hon är en bra sångerska. Den allra bästa.
Jag sjöng andrastämman åt henne.
Första tagningen blev helt fantastisk.
Ry Cooder sa att Omara Portuondo är Kubas svar på Sarah Vaughan.
Jag sa: "Nej. Sarah Vaughan är USA:s svar på Omara Portuondo."
Där har vi det.
Efter inspelningarna visste vi att vi hade nåt otroligt.
Vi kom på namnet ganska tidigt.
En låt på skivan heter "Social Club Buena Vista".
Jag tyckte att det sammanfattade hela grejen.
Det kändes som en klubb. Det var en sån stämning.
Så därför fick skivan heta "Buena Vista Social Club"-
-i stället för "The Eastern Album". Det var nog rätt smart.
Det här fotot föreställer Ibrahim som kommer till jobbet den andra dagen.
Första dagen visste han ingenting. Han hade inte spelat in på åratal.
Nästa dag kom han in med vita skor och nypressad skjorta.
Här ska han precis kliva in i studion.
Han tillhör min familj.
Nu ska vi skåla.
För den här dagen är faktiskt...
-...speciell. -För oss.
Det här... Om jag får be...
-Vi skålar för... -Vem?
Benny.
Jag skulle vilja få en kostym uppsydd.
En röd kostym.
Den måste kunna förföra.
Då ska vi göra vårt bästa.
Världsmusik är inte rock'n'roll. Man har inte ett stort bolag-
-och en massa pengar till marknadsföring.
Man måste kunna prestera.
Buena Vista Social Club var inte ett band eller en supergrupp.
Det var en grupp musiker varav de flesta hade gått i pension.
Vi fick skapa ett band för att kunna presentera musiken.
Men Omara hade sitt eget band.
Eliades jobbade med Cuarteto Patria.
Jag haffade Rubén González och Ibrahim Ferrer-
-och flög till London för att presentera musiken för första gången.
Ibrahim höll sig hela tiden i bakgrunden.
Jag sa åt honom att kliva fram.
Jag fick putta fram honom. "Du är min frontman."
Vi hade några spelningar i England.
Det var väldigt lyckat. Många journalister kom dit.
Sen förändrades allt över en natt.
Vi började sälja skivor i mängder.
Ibrahim var duktig på att improvisera.
Han kunde snappa upp vad som hände i lokalen-
-och sjunga om det.
Titta, vilken underbar kvinna
Dansa till musiken som jag tog hit från Kuba
För att göra dig så här glad
Det är inte samma sak som hip hop-improvisation.
Det svåra är att han måste sjunga samtidigt.
Jag vill presentera min vän här Juan de Marcos
Hans bud är hårda
Och delikata
Det är det magiska med Ibrahim och kubansk son.
Mig kallar man den dumme, den tröge
Men en med kvalitet
Men det som är allra dummast
Är jag Och det är helt sant
Både Marcos, Eliades och Omara var ute och turnerade.
En gång la vi märke till att två eller tre av dem-
-skulle vara på ungefär samma ställe, ungefär samtidigt.
Då tänkte vi: "Vi försöker sammanföra dem i en konsert."
Då kom Wim Wenders med filmteamet och började filma dokumentären.
Om två dagar spelar ni live för första gången nånsin.
Är ni förberedda?
Den frågan besvarar jag på lördag klockan elva.
-På kvällen? -Ja, efter den första konserten.
-Ni spelar ostämt. -Kalla inte mig gammal.
-Ni är inte gammal, bara ostämd. -Jag vet vad jag håller på med.
-Vet ni att ni gitarren är ostämd? -Ja.
-Då vet ni att ni måste stämma den. -Maskinerna ljuger.
De ljuger, för de är stämda av maskiner. De ljuger.
Ni kan inte ha ostämda instrument när ni spelar inför 2 000 människor.
Det känns fel att borra hål i en gitarr från 1960, men...
Vi spelar i G.
Herregud! Lyssna på musiken.
Nej, lyssna på honom.
G! Det här är G.
Det är samma.
Vad mer begär du? Det är som att prata med dårar.
Vi spelar samma ton. Det är samma ton.
-Jag är gammal. -Nej, bara galen.
Ett mysterium? Nej, det är bara fel.
Vi måste vara galna. Eller hur, Wim?
Du fattar. Man skulle inte spela in en film med två dagars repetition.
-Det är läskigt. -Det är galet.
Så där, ja. Jag brukar spela annorlunda.
Okej, men du förstår.
Ett solo, sen är det slut.
Var uppmärksamma så att ni vet när ni ska sluta.
-Jag har spelat musik i 40 år... -Och jag i 90.
Försök hitta en annan gubbe som kan spela på en sån här gitarr!
Försök bara!
Jag ska röka!
I slutet av 80-talet hade Compay Segundo gått i pension.
Jag hade en lugn period som alla artister har ibland.
Man arbetar hårt och sen måste man ta en paus.
Under den där lugna perioden kunde jag skriva massor av låtar.
För att kunna skriva låtar måste man vara utvilad. Jag gick till stranden.
Compay Segundo kom till Santiago de Cuba.
Han presenterade sig: "Compay Segundo."
Kan ni tänka er! Jag hade lyssnat på Compay sen jag var liten.
Han sa: "Ni måste spela min musik"-
-"så att jag kan tjäna lite royalties."
Han stack ner handen i fickan på sin skjorta och tog upp en kassett.
Han sa: "Det finns en låt här som vi skulle kunna göra nåt av."
Jag spelade kassetten. Det var den kända låten "Chan Chan".
Den handlar om Juanica och Chan Chan.
Juanica och Chan Chan siktade sand i havet.
Då rörde sig Juanica så här...
Då blev mannen blyg, eftersom hon...
Jag har till och med spelat "Chan Chan" för påven i Vatikanen.
Jag tror att han gillade den.
Nåt av det allra finaste var att Ibrahim var med.
Jag älskade honom och hade känt honom väldigt länge.
Jag träffade honom för 50 år sen.
Det är ett nöje att få presentera Cuarteto d'Aida.
Jag sjöng i kvartetten och han körade åt Pacho Alonso.
Ibrahim och jag fann varandra tack vare vår kärlek till musiken.
Hans röst var lika mjuk som hans personlighet.
Det finns en låt som går: "Fina människa..."
Den borde tillägnas honom, för han var en sån fin människa.
Han hade en svår barndom som alla som växer upp fattigt.
Han var en duktig sångare, men fick aldrig nån chans.
Det finns så många begåvade människor som aldrig får nån chans.
-Varsågod, Ibrahim. -Okej.
Ska jag berätta lite kort-
-om mitt liv?
Enligt min mamma var min pappa sångare.
Jag föddes under en dans.
Jag uppfostrades av min mamma.
Hon gick bort när jag var tolv år.
Därför bär jag alltid med mig den här käppen.
Den påminner mig om min mamma. Hon är mitt allt.
Ända sen jag var tolv år och miste min mamma bär jag henne med mig.
Eftersom jag var ensam fick jag sluta skolan och börja arbeta.
Jag arbetade här.
Jag bar säckar som vägde nästan 150 kilo. Jag var smal som en sticka.
Titta på de här ärren. De försvinner aldrig.
Folk har berättat för mig att efter att mamma dog-
-så gick det bara att väcka mig med sång.
Musiken är mitt liv.
Musikstilen son kom ner till Santiago de Cuba från bergstrakterna.
Det var också där den kubanska revolutionen började.
Rötterna kommer från samma plats.
Vi ska skydda Fidel
Skydda honom väl Det är han som räddar oss
Musik är så viktigt för oss att under revolutionen-
-så hade Fidel kvintetten Quinteto Rebelde.
Quinteto Rebelde brukade uppträda i bergen.
De gjorde tolkningar av kända kubanska låtar-
-men med nya texter som handlade om det politiska läget.
Han måste skyddas
-Winston -Finns i två storlekar
-Winston -Högsta kvalitet
De har det bästa filtret och en mycket hållbar smak
Winston cigaretter
Det var politisk kris, men musikerna hade fler ställen att uppträda på-
-tack vare alla kasinon och hotell som Batista och maffian hade byggt.
Celia Cruz!
50-talet var den gyllene eran för kubansk musik.
Men det var en svår tid för folket på grund av Batistas korrupta regering.
När revolutionen segrade gick alla ut och firade på gatorna.
Alla stödde revolutionen.
Man stöttade Fidel Castro och alla de män som gett sina liv-
-för att Kuba skulle tillhöra kubanerna.
Vi ville inte styras av andra. Vi ville inte vara slavar.
Man frågade Fidel: "Kommer segregationen att fortsätta?"
Fidel svarade: "Det vet jag inte."
"Men alla måste dansa till revolutionen."
Fidel försökte sudda ut rasismen på Kuba.
Han tog bort klubbarna-
-och försökte skapa ett mer demokratiskt samhälle.
Den hette Operation Peter Pan.
Det var en enorm kampanj: "Skicka era barn till Miami."
Det var som en epidemi.
Många mödrar skickade sina barn till USA.
En av de mödrarna var min syster.
Att skiljas från sitt barn är svårt.
Hon ändrade sig och försökte få tillbaka henne-
-men dottern ville inte. Så hon flyttade till henne i Miami.
Det var hemskt.
Men det är sånt man får acceptera. Man kan inte bestämma över nån annan.
Det var därför jag blev soloartist 1967.
Min syster var livrädd för att uppträda solo. Vi var blyga båda två.
Men jag var tvungen att göra ett försök.
Det här var en konsert jag gav i Vietnam, Kina och Korea.
Ibrahim körade åt Pacho Alonso hela den där tiden.
Han ville bli solist och jag sa: "Det kan du bli."
Men det hände aldrig.
Han var inte en sån som körde över andra.
Han väntade tålmodigt på sin tur.
Kom hit, Ibrahim.
Alla känner väl till Ibrahim?
Titta på det här ansiktet.
Zooma in på det här ansiktet.
Le, Ibrahim!
Ibrahim är en fantastisk sångare.
Han är också en duktig låtskrivare.
Du kan väl sjunga nåt? Titta, hon vinkar till dig.
Spela din låt "Hay Que Entrarle a Palos a Ese".
Ja, vi spelar den.
Han sa: "Folk säger att jag sjunger fult."
"Vem har sagt det, Ibrahim?"
Han hade en så mjuk och vacker röst.
Pacho lät mig inte sjunga.
En gång sa han att han var trött på mig.
Men jag ville inte sluta, för jag hade ju grundat bandet.
Under lång tid var den kubanska musiken-
-den mest inflytelserika tropiska musiken i världen.
Men banden till resten av världen klipptes av i och med USA:s embargo.
Det pågick en sorts utvärdering-
-av alla artister av kulturministeriet.
Man sa: "Du är A, du är B och du är C."
Och så fick man lön i enlighet med det.
Systemet är bra på sätt och vis.
Det ger arbetare en viss trygghet, men de rika tjänar inte på det.
Därför bor det inga rika här.
Jag har aldrig lämnat pianot. Jag spelar alltid nåt.
Den kubanska musiken blev helt bortglömd.
Sen kom jazzen-
-och rockmusiken.
Det kom oändligt mycket musik utifrån.
Till slut la jag bara av.
Det kändes som ett misslyckande.
Tack.
Pío Leyva är en nolla Han har ingen prestige
Det kan förvåna dig att jag ändå är glad
Ibrahim vill visst sjunga Men han får ingen chans
Sätt honom i en gungstol Så tappar han balansen
Jag tror mycket på Lasaro.
Han kallas för "tiggaren".
Han visar vägen-
-och hjälper de utblottade.
Jag lägger dit blommor.
Och mycket rakvatten.
Varje gång jag går härifrån får han några sprut.
Jag också.
1 TIMME FÖRE DEN FÖRSTA KONSERTEN
Vi gjorde det av kärlek, inte för att tjäna pengar.
Jag har varit fattig hela mitt liv och är stolt över det.
Jag är mest stolt över tiden då jag var utfattig.
Den här musiken skapades med kärlek.
Vi älskade det vi höll på med.
Gamlingarna var så lyckliga. Vi var ute på turné igen.
De kände sig meningsfulla igen.
FÖRSTA KONSERTEN NÅNSIN
Alla från skivan var där.
Det var otroligt, för de hade inte spelat ihop sen i studion.
Det finns ett sällsynt fysiskt fenomen.
Om man särar på två partiklar och rör vid en, så rör sig också den andra.
Det var det som hände mig under den första konserten i Amsterdam.
Jag kände en stark koppling till mitt land.
Bravo!
Folk älskade dem.
Vår amerikanska distributör sa: "Vi måste göra det här i Carnegie Hall."
Att ordna så att kubaner fick spela i USA var väldigt svårt på den tiden.
TVÅ MÅNADER SENARE
Tack! Tack, min familj!
Tack!
Jag har varit Ibrahim Ferrer i hela mitt liv.
Jag har sjungit i över 60 år.
Under alla de åren-
-har jag varit samma person, med samma röst.
Eller nej, inte samma röst. Rösten är sämre nu.
Nu?
Nu, när rösten är förstörd och du knappt kan gå?
Nu?
Hur är det möjligt att de kan tycka om den här låten?
Det är ofattbart. De kan till och med texten.
Låten handar om lidande.
Har du nån aning om hur mycket mina föräldrar fick lida?
Jag har aldrig varit så här framgångsrik.
Jag undrar nästan om jag håller på att förlora förståndet.
Eller om jag drömmer.
Jag är 93 år gammal.
Visst är det lite sent, men det goda i livet-
-får alla ta del av, förr eller senare.
Och det händer bara en gång i livet.
Så det gäller att vara uppmärksam när det händer.
Min faster tog med en kubansk flagga till en konsert i USA.
Det var första gången som artister från Kuba kom till USA och uppträdde.
Vi är ett litet land. Vi har inga resurser.
Men vi har skapat musik.
Det var en dröm som gick i uppfyllelse.
Det är ett stort nöje att få överräcka den här...
Ry Cooder tog emot Grammyn för bästa tropisk-latinska album.
Gitarristen Ry Cooder har spelat med Rolling Stones och Randy Newman.
Men de musiker han pratar mest om nu för tiden-
-är de som precis har vunnit en Grammy.
När Wim Wenders spelade in dokumentären-
-sa Ibrahim: "Omara. Du har spelat in låtar med alla."
"Jag skulle vilja spela in en låt ihop med dig."
Ry och jag har känt varandra i över 20 år.
När han kom hem efter inspelningen-
-strålade han av en glädje som smittade av sig. Jag förstod-
-att det måste ha varit speciellt. Sen hörde jag musiken-
-och då visste jag det med säkerhet.
Han berättade om de gamla gubbarna-
-som var 80 och 90 år gamla-
-men som var mer livfulla än nån han hade träffat. Jag ville se det själv.
Vi måste fråga gamlingarna i kvarteret.
"Var låg Buena Vista Social Club?"
Han vet. -Vi letar efter Buena Vista Social Club.
Buena Vista? Den finns inte kvar.
Den måste ha legat där borta.
Gå upp för den här gatan, så ligger den där.
"BUENA VISTA SOCIAL CLUB" NOMINERAS TILL EN OSCAR
-De nominerade är... -Filmen gjorde allt ännu större.
Den blev en succé. Ett riktigt fenomen.
VI VILL TRÄFFA DIG, IBRAHIM
-Vad gör du? -Äter en vindruva.
Hälsa Santiago från oss.
-Säg åt honom att hämta matkuponger. -Hämta ut matkuponger åt mig.
Han ville kyssa mig på scenen.
GRATTIS PÅ 47-ÅRSDAGEN, IBRAHIM
-Varje ljus räknas som fem år. -Skål!
Jag vet inte vad kängurur äter.
Jag måste fortfarande nypa mig själv...
...för att försäkra mig om att jag inte drömmer.
Jag trodde aldrig att jag skulle bli så här framgångsrik.
Det var otroligt!
Dagen innan hade Elton John uppträtt i Hyde Park för 8 000 personer.
Vi drog 14 000.
Ibrahim var i gasen. Han blev en superstjärna.
Otroligt. Otroligt!
Folk kommer att minnas Ibrahim i hundra år framåt.
Ibrahim fick en andra chans. Han blev utvald av Gud, vem det nu är.
Jag förstår inte varför-
-vår visumansökan har blivit avslagen.
Jag känner mig i alla fall inte...
Jag känner mig inte som en terrorist.
Alla vi som är här vet det här, och även-
-att de här priserna är väldigt prestigefyllda.
De är ett bevis på...
...att resten av världen också vet om det.
Jag älskar dig, Ibrahim. Tack.
-Tre Grammys? -Ja, tre.
-Tack. -Tack själv.
De tillhör oss alla.
Compay spelade i ett band som saknade en lutenist.
Jag hade spelat luta sen jag var liten och var känd för det.
Han sa: "Vi åker till Matanzas och frågar om Barbarito vill vara med."
Så han kom till Matanzas den 8:e...
Nej, få se... Den 9 september 1977.
Jag kommer ihåg datumet väldigt väl, för dagen innan-
-hade jag begravt min pappa som hade dött den 7:e.
De ville värva mig till sitt band, men jag ville inte.
För jag hade ju precis begravt min pappa.
Men min mamma tog fram en väska-
-och packade ner mina kläder och sa: "Han följer med."
"Hans pappa ville att han skulle bli musiker."
Det var så jag träffade Compay.
Titta på havet.
Visst är det vackert här?
Min mormor brukade skicka ut mig på ärenden-
-men ibland gick jag ner hit och la mig på stranden i stället.
När jag kom hem igen-
-tog hon tag i mitt ben och slickade på det-
-för att känna efter om det smakade salt från havet.
Min mormor ligger begravd här.
Hon begravdes när jag var sju år gammal.
Jag frågade: "Varför bär de henne i den där lådan?"
De sa: "Hon är på väg till en fest."
"För att hon ska slippa gå bär de henne i en låda."
"Den har lock så att hon inte ska bli solbränd."
Då sa jag: "Vad fint."
Till min mormor Ma Regina.
COMPAYS SISTA KONSERT TVÅ VECKOR FÖRE HANS DÖD
Jag har uppfyllt en mans plikter enligt José Martí:
Plantera ett träd, skaffa ett barn och skriva en bok.
Allt det har jag gjort.
Som man-
-känner jag mig nöjd med det jag har åstadkommit i mitt liv.
Jag är en uppriktig man
Ifrån där palmerna växer
Innan jag dör är min önskan
Att sjunga ut själens toner
Livets blommor. Så vackra de är.
Förr eller senare får man känna doften av dem.
Blommor dör utan kärlek.
Och utan kyssar flyger kärleken sin kos.
Fantastiskt! Så talar en sann poet.
Sånt är livet.
Musiken speglar den verkliga världen, inte den vi vill se.
Det är så synd att han har de där problemen.
Går det att bota?
Huvudet sviker honom ibland.
Klaviaturens mästare...
...Rubén González.
Hur kommer det sig att du kommer ihåg musiken så väl-
-och inte glömmer bort den?
Jag tror att det är andarnas förtjänst.
Det är sånt som andarna tycker om.
Jag har många musikers andar runt mig.
Många av mina vänner är döda.
När man kommer ihåg nåt-
-är det för att anden är närvarande.
-Kommer ni nånsin att sluta spela? -Nej, det vill jag aldrig.
Jag spelar min sista ton i graven.
RUBÉN, OMARA OCH IBRAHIM TAR EMOT ORDEN FÉLIX VARELA
Rubén...
Rubén González!
Den här bär jag för min mamma.
Ibrahim Ferrer!
Lasaro sparade det här åt mig fram till år 2000.
Nu när rösten är förstörd och jag knappt kan gå.
Man ska bli känd när man är 15 eller 20 år gammal.
Men den som väntar på nåt gott väntar aldrig för länge.
Innan det här ville jag inte leva längre.
Det var tur att min vän Juan de Marcos kom-
-och väckte mig ur min gungstol.
Hans sista konsert var på jazzfestivalen i Marciac.
Vi var på väg att ställa in, men han vägrade.
Ibrahim Ferrer!
Han var väldigt svag.
Han var tvungen att få syrgas mellan låtarna.
Fyra dagar senare gick han bort.
Han gav allt under den konserten.
Han dog som den mest älskade och mest berömde kubanske sångaren-
-under 1900-talet i vårt land.
Jag vet inte om jag borde säga det här, men...
Den här kvällen, och alla andra kvällar-
-men särskilt den här kvällen, den 3 augusti-
-stod han på den här scenen-
-vår älskade vän Ibrahim Ferrer.
IBRAHIMS DÖDSDAG
Sonmusiken har spridits över hela världen.
Det trädet står åter i blom.
Han var en sån fantastisk man.
En sån duktig sångare och artist. En sån fin vän och kuban.
Ibrahim Ferrer.
Jag tror att jag föddes med musiken i blodet.
Jag vill att folk ska veta var jag kommer ifrån.
Det berikar mitt liv.
Det får mig att vilja fortsätta spela musik i varje ögonblick-
-på varje scen, var som helst i världen.
Den styrkan får jag när jag kommer ihåg varifrån jag kommer.
Kubas traditionella son har gett mig allt som jag har i livet.
Om jag lever några år till kommer den att ge mig ännu mer.
President Obama har bjudit in gruppen Buena Vista Social Club-
-till att uppträda i Vita huset.
Det är första gången som gruppen åker till Vita huset.
Samtidigt återknyts relationen mellan USA och Kuba.
Vi tänker alltid på våra vänner som inte är med oss kroppsligen.
Vi ska fortsätta spela som grupp.
Vi ska fortsätta spela samma musik.
Även om vi har tagit in några nya, unga medlemmar.
FIRANDE AV LASARO HEMMA HOS IBRAHIM
Hela världen kopplar Kuba till Buena Vista Social Club.
Det här är nog första gången jag spelade piano.
Jag lärde mig genom att lyssna på honom.
Han har alltid varit min lärare och mentor.
Vi har väldigt roligt ihop, farfar och sonson.
Han har en grej som han gör. Han kan vissla på nån melodi...
Sen somnar jag.
Sen vaknar han och fortsätter.
Försiktigt.
Hej! Hur är det, Ry?
Folket i USA valde Obama till president.
Han är en gentleman. Väldigt eftertänksam och lugn.
Han är blandad, som jag.
Han är en blandning mellan svart och vit. Det är jag också.
Det här är ju en historisk stund för relationen mellan USA och Kuba.
Vad tycker ni om den här utvecklingen?
Vi gillar inte att prata om politik.
Det är som om jag skulle ge min luta till Obama och en mikrofon till Raúl.
Förstår du vad jag menar? Men om vi kan bidra-
-till en bättre relation, så är det bara bra.
Titta, vad mycket bommar.
Vi är de första kubanska musikerna som spelar där på 50 år.
Musiker som bor på Kuba.
Välkomna till Vita huset. Tack för att ni kom.
-Lägg instrumenten där borta. -Ställ upp er vid staketet.
Trevligt.
En applåd för Buena Vista Social Club!
Det är underbart att ha er här. När dokumentären kom...
Jag fick höra att det var 1998. Då köpte jag en CD.
För er som är för unga för att minnas...
...så var det en rund grej som man fick stoppa in...
Jag kommer ihåg vinylskivorna.
Vi är jätteglada över att de är här.
I nästan 20 år har gruppen varit en symbol för de starka banden-
-mellan amerikaner och kubaner.
Vänskapsband och kulturella och musikaliska band.
Jag hoppas att deras besök här blir lyckat-
-och att jag ser lika bra ut som de om några år.
Presidenten kom och skakade hand med oss och sa: "Kul att ha er här."
"Välkomna till Vita huset." Det var som om han vore kuban.
Säg "whisky".
Nej, "rom från Kuba..."
Vad ska ni göra nu?
Vi ska gå upp tidigt i morgon bitti och åka vidare till nästa uppdrag.
-Till Mayarí och andra ställen... -San Antonio.
-Och Santiago de Cuba. -Tack så mycket.
Efter lång tid är Buena Vista Social Club tillbaka i USA-
-med sina sköna, karibiska rytmer.
FÖRSTA KONSERTEN I MIAMI
Den här konserten är viktig för oss. Vi har aldrig spelat i Miami.
Jag känner till stället. Jag spelade här med Benny Moré 1959.
Det är mycket nerver, men blodtrycket är bra.
Det är speciellt. Vi har aldrig fått chansen att spela här förrän nu.
Luna! Vi börjar nu.
Idania! Är du klar?
Vår älskade familj...
Publiken eldade på oss!
Det här är mina släktingar i Miami. Vi har inte träffats på 44 år.
Vi lekte när vi var små.
Air Force One landar i Havanna.
Den första amerikanska presidenten som besöker Kuba på 90 år.
OBAMA TRÄFFAR RAÚL CASTRO
Det här är mina stjärnor.
VÄRLDSTURNÉN KULMINERAR I HAVANNA
Det här får man inte glömma. Det gör att musiken blir ren och väldoftande.
Mycket har förändrats sen vi spelade in skivan 1996.
Bättre sent än aldrig.
Vår nationalpoet José Martí sa:
"Musiken är folkets själ." Jag tillhör folket.
Våra afrikanska rötter-
-och våra kubanska rytmer kom med slavarna som spanjorerna tog hit.
Man kan döda en man, men inte hindra honom från att sjunga.
För det är en del av den mänskliga naturen.
Jag vill fortsätta sjunga ända till slutet. Om jag får det.
Omara Portuondo!
OMARA TURNERAR FORTFARANDE VID 86 ÅRS ÅLDER
Text: Hanna Måhl Åsberg www.sdimedia.com